Vzpomínka na olympijský bojkot očima rodiny

Pokus o pamětnickou reflexi první poloviny 80. let – konkrétním tématem je bojkot olympijských her v Los Angeles v roce 1984 téměř všemi socialistickými státy
Současní středoškoláci se narodili kolem poloviny 90. let, jejich rodiče jsou tudíž tzv. Husákovy děti. V roce 1984 byli zhruba ve věku svých dnešních dětí, tzn. na druhém stupni ZŠ, na středních školách či na učilištích. V podstatě celý svůj tehdejší život prožili v éře normalizace, lze tedy předpokládat, že jsou schopni podat svědectví o životě v tehdejším Československu.
Studentům je třeba podat základní faktografii života v normalizovaném Československu. 
Např.:
1/ Tzv. Husákovy děti nemohly svobodně cestovat, zbývaly jen socialistické země, na Západ jen v omezené míře přes cestovní kanceláře (Čedok, CKM...) či velmi komplikovaně po žádosti o devizový příslib.
Ptám se studentů – Proč režim omezoval cestování? Vždyť zakázané ovoce nejlépe chutná... Někdo se „ven“ přece jen podíval a určitě vyprávěl, co viděl. To chyběly valuty? Byla vůbec čsl. koruna volně směnitelná?
Ptejte se doma rodičů – např.:  Kam jste se nejdále podívali? Cestovali jste se svými rodiči, sami, se školou apod.? Co jste si ze zahraničí dovezli, resp. mohli či nesměli dovézt?
2/ V éře normalizace panovala tuhá cenzura tisku, noviny a časopisy byly nudné, krotké, málo kritické, šedé, nezajímavé. Povinně se ve školách chodilo na sovětské filmy, bohužel většinou na ty méně kvalitní, v kinech se sice hrály i západní snímky, ale po přísném ideovém předvýběru a často bohužel i prostříhané bdělými cenzory.
Ptejte se rodičů – Na které filmy svého mládí vzpomínáte? Vzpomenete si na nějaký filmový časopis? Líbili se vám více české filmy, nebo cizí? Co pro vás bylo náhražkou dnešních multikin? 
3/ Mládež všech generací zajímá moderní hudba. V éře normalizace u nás zpívala celá řada ještě dnes známých a slavných zpěváků. Jistě je můžete jmenovat. Bohužel západní umělce jsme tehdy mohli vidět jen velmi omezeně.
4/ Jakousi výkladní skříní našeho režimu byl také sport. Socialismus přece vytváří optimální životní podmínky nejen pro všechny občany, ale i pro naše sportovce. Přednosti režimu se pak logicky promítnou i do jejich sportovních úspěchů. Pokud se zrovna příliš nedaří, pak dokážeme pomoci i jinak – vědecky. Možnosti farmaceutického průmyslu jsou neomezené... Hlavně na počátku 80. let se dařilo našim atletům – jména jako Kratochvílová, Fibingerová, Bugár, Valent, Kocembová byla zárukou pravidelného přísunu medailí ze světových soutěží. Vrcholem byly samozřejmě olympijské hry. V roce 1980 se konaly v Moskvě, bohužel pro sovětskou okupaci Afghánistánu byly bojkotovány většinou západních zemí. 
V Moskvě ale nebylo vždy vše podle zásad fair play:
Hovoří Imrich Bugár, diskař, olympijský medailista (přepis doplňujícího rozhovoru):
Na olympiádě v Moskvě jsme z kruhu neviděli, jak měřili a píchali značky. Druhý den, když jsme se na to podívali na videu, zjistili jsme, že nás okrádali rozhodčí, nejvíc snad Delise. Když jsme to pak počítali, měl vyhrát Wolfgang Schmidt, druhý bych měl být já a třetí Delis, až čtvrtý by byl Raščupkin. Nakonec vyhrál Raščupkin, já byl druhý, Delis třetí a světový rekordman Schmidt po jako čtvrtý.
Chtěli jsme zavolat nějakou komisi, ale videozáznam se ztratil. Od té doby jsem žádné záběry z disku z olympiády z Moskvy neviděl. Jedině v České televizi ukazovali můj nejlepší pokus. A tam také bylo vidět, jak disk dopadne, rozhodčí přiběhne a značku dá o půl nebo tři čtvrtě metru blíž.
To samé bylo i v ostatních disciplínách. Třeba v kouli – Udo Bayer hodil pěkný výkon, ale odmávli to  červeným praporkem, i když stál 10 centimetrů od prkna. Nepřešlápl, rozhodčí mávl, protože to byl pěkný pokus. Nebo v oštěpu – tam byly obrovské brány, které otevírali, aby byl průvan na stadionu jinak než normálně, aby se vítr netočil.
http://www.ceskatelevize.cz/ct24/exkluzivne-na-ct24/osobnosti-na-ct24/82350-olympijske-politicke-hry/
O čtyři roky později se bojkot opakoval, avšak v obráceném gardu – do Los Angeles pro změnu nepřijely výpravy většiny socialistických států.
Studenti dostanou výstřižky z dobového Rudého práva, v němž je oficiálně zdůvodněna neúčast československých sportovců na olympiádě v Los Angeles. 

A dostávají malý „domácí úkol“ – zavzpomínat spolu s rodiči na tuto událost.
Možné otázky:
-	Jak jste trávili prázdniny? Jistě, brigády, tábory, trampování, ale také určitě i sport, že? Sportovali jste aktivně, nebo jen pasivně? Na jaké své osobní sportovní úspěchy jste pyšní? Kam jste to ve sportu dotáhli? A pokud nikam, koho jste alespoň obdivovali? Vzpomenete si na některé naše sportovní hvězdy, kluby? Komu jste fandili? Prý někteří naši sportovci i emigrovali? Proč? 
-	Cvičili jste také na spartakiádách? Proč? Dotáhli jste to až na Strahov? Jak to dnes hodnotíte? 
-	Pamatujete na bojkot olympiády v Los Angeles? Přečtěme si spolu kousek z tehdejšího Rudého práva! Bude to jistě zážitek. Předsedové sportovních svazů zde hovoří jako kniha – mrzí nás, zodpovědně jsme se připravovali, plně chápeme, souhlasíme, je třeba čelit, za těchto okolností atd. 
-	Jak se vám to po letech čte? Je tu sentiment? Stesk? Či jiné pocity?
Takto vzpomínala po letech Helena Fibingerová:
Hovoří Helena Fibingerová, koulařka, olympijská medailistka (přepis doplňujícího rozhovoru):

Olympijská příprava pokračovala dál, takže jsme odletěli do Font Romeu, kam jsem jezdívala i s běžci, na vysokohorskou přípravu, která měla být závěrečnou fází a vyvrcholením přípravy na olympiádu v Los Angeles.
Připadala jsem si jako v nějakém filmu. Až ten den, kdy byl finálový závod koule žen, jsem vlastně pochopila, co se stalo. Že jsem se dívala na olympijský závod, který vyhrála Claudia Loschová, že už nikdy nebudu olympijská vítězka. Takže jsem koupila nějakou whisky, byli tam trenéři, oni pili, já plakala. Takže to byl můj olympijský závod v Los Angeles.
Ale ono to mělo všechno svou návaznost. Neposlali nás do Font-Romeu bez nějakého svého zájmu.  Uspořádali totiž spartakiádu národů, kde měl celý východní blok v atletice olympijské soutěže a mohli se ho účastnit olympijští vítězové z Los Angeles. Pro celý východní blok pro ženy to bylo v Praze a pro muže v Moskvě. Získala jsem stříbrnou medaili. Tehdy jsem poprvé a naposledy viděla Strahov plný diváků, protože tam byla armáda. Neslo to parametry velmi kvalitní velké soutěže. A Claudia Loschová, tehdy západní Němka, měla tolik statečnosti, že na ten závod přijela a se mnou prohrála.
Nicméně historie říká, že česká výprava na olympiádě v Los Angeles v roce 1984 nebyla. Já nemůžu říct, že bych vyhrála. Po mistrovství světa jsem byla psychicky i fyzicky na vrcholu svých sil a určitě bych bojovala velice čestně o umístění. Ale bohužel ta doba si s námi zahrála tak, že už se mi to nepodařilo.
http://www.ceskatelevize.cz/ct24/exkluzivne-na-ct24/osobnosti-na-ct24/82350-olympijske-politicke-hry/
Shrnutí
Studenti si zaznamenávají (písemně, nebo na zvuková či obrazová média) vyprávění rodičů. Zahrají si na režiséry, střihače, scénáristy a pokusí se sestavit pásmo z rodičovských vzpomínek. Neomezí se jen na sport, ale podle různého zaměření svých rodin (kultura, knihy, film, cestování, hudba) se pokusí vytvořit kaleidoskopické zrcadlo normalizace. Nakolik bude úspěšné, ukáže až ověření v praxi.